Šįryt nedegiau žvakės lange.
Ne, ne todėl, kad Laisvės gynėjų diena man nėra svarbi.
Nedegiau, nes man pasirodė, kad tai būtų tarsi žvakė prie velionės karsto.
Laisvės laidotuvių žvakė.
Man 49-eri. Kai skelbėm #K11, man buvo abitūros pavasaris.
Ta karta, kuri prisimena, kaip buvo prie sovietų, ir ta karta, kuri yra gyvi liudininkai mūsų Valstybės pažangos – kiek daug nuėjome ir kiek daug pasiekėme per šiuos 31-erius metus.
Mano karta nesiveržėme į politiką. Nei į valdžią.
Gal varžė stigma, kad buvome to ano, okupacinio, laikmečio dalyviai, kai kurie – net naiviai idėjiškai tikėję pasauline taika ir visų tautų draugyste.
Dirbome, kūrėme verslus, kai kurie nuklydome į pirmojo laukinio kapitalizmo nusikalstamas veikas, pirmieji emigravome, prasigėrėme, buvome nužudyti, auginome vaikus, sėjome ir pjovėme, kaskart paspjaudydami ir paburnodami – „valdžia bloga, ir ji ne man”.
Aš nežinau, ar darėme gerai, leisdami kitiems eiti į valdžią, o patys likdami nuošaly.
Vis atrodė, kad yra geresnių, protingesnių – iš pradžių tie vyresni, patyrę, vėliau – jaunimas, tautos ateitis.
O jie, tie valdžiusieji, ėmė ir išdavė visą mūsų kartą.
Išvogė. Ne tik kolchozų fermų šiferį. Išvogė Lietuvą. Valstybę – idėjas, simbolius, pavogė mūsų patriotizmą, tautiškumą pavadindami globaliniu blogiu.
Šiandien, žiūrėdama atgal, jau žinau, kokią vieną klaidą padarėme – bene pačią baisiausią.
Mes taip ir nepriėmėme desovietizacijos įstatymo. Mūsų tautos liustracija vyko politikų ir buvusių kgbistų kabinetuose, „ant liustros“.
Mes nusikalstamai tyliai susitaikėme. Ir jie patikėjo, kad laimi, o pergalė – amžina.
Tai buvo didžiausia mano ir mūsų kartos klaida. Atiduoti valdžią, užuot patiems ėmusis jos.
Bet mes dar turime šiek tiek laiko. Mano karta. Penkiasdešimtmečiai.
Ir dabar tai – jau ne laisvas pasirinkimas, o pareiga. Prievolė būti aktyviu. Prievolė dalyvauti politikoje.
Prievolė grąžinti šitai Valstybei tai, ko pabijojome tą Sausio 13-ąją – Laisvę.
Kviečiu, budėkime.”
Rekomenduojame parsisiųsti:
Parsisiųsti mūsų siūlomą medžiagą galėsite iš karto po trumpos reklamos peržiūros.
Šįryt nedegiau žvakės lange.
Ne, ne todėl, kad Laisvės gynėjų diena man nėra svarbi.
Nedegiau, nes man pasirodė, kad tai būtų tarsi žvakė prie velionės karsto.
Laisvės laidotuvių žvakė.
Man 49-eri. Kai skelbėm #K11, man buvo abitūros pavasaris.
Ta karta, kuri prisimena, kaip buvo prie sovietų, ir ta karta, kuri yra gyvi liudininkai mūsų Valstybės pažangos – kiek daug nuėjome ir kiek daug pasiekėme per šiuos 31-erius metus.
Mano karta nesiveržėme į politiką. Nei į valdžią.
Gal varžė stigma, kad buvome to ano, okupacinio, laikmečio dalyviai, kai kurie – net naiviai idėjiškai tikėję pasauline taika ir visų tautų draugyste.
Dirbome, kūrėme verslus, kai kurie nuklydome į pirmojo laukinio kapitalizmo nusikalstamas veikas, pirmieji emigravome, prasigėrėme, buvome nužudyti, auginome vaikus, sėjome ir pjovėme, kaskart paspjaudydami ir paburnodami – „valdžia bloga, ir ji ne man”.
Aš nežinau, ar darėme gerai, leisdami kitiems eiti į valdžią, o patys likdami nuošaly.
Vis atrodė, kad yra geresnių, protingesnių – iš pradžių tie vyresni, patyrę, vėliau – jaunimas, tautos ateitis.
O jie, tie valdžiusieji, ėmė ir išdavė visą mūsų kartą.
Išvogė. Ne tik kolchozų fermų šiferį. Išvogė Lietuvą. Valstybę – idėjas, simbolius, pavogė mūsų patriotizmą, tautiškumą pavadindami globaliniu blogiu.
Šiandien, žiūrėdama atgal, jau žinau, kokią vieną klaidą padarėme – bene pačią baisiausią.
Mes taip ir nepriėmėme desovietizacijos įstatymo. Mūsų tautos liustracija vyko politikų ir buvusių kgbistų kabinetuose, „ant liustros“.
Mes nusikalstamai tyliai susitaikėme. Ir jie patikėjo, kad laimi, o pergalė – amžina.
Tai buvo didžiausia mano ir mūsų kartos klaida. Atiduoti valdžią, užuot patiems ėmusis jos.
Bet mes dar turime šiek tiek laiko. Mano karta. Penkiasdešimtmečiai.
Ir dabar tai – jau ne laisvas pasirinkimas, o pareiga. Prievolė būti aktyviu. Prievolė dalyvauti politikoje.
Prievolė grąžinti šitai Valstybei tai, ko pabijojome tą Sausio 13-ąją – Laisvę.
Kviečiu, budėkime.”